15 



ningen gåfvo den bergiga branta stranden på ena sidan 

 och det gamla grå granitslottet på den andra rikt stoff åt 

 fantasien och ynglingens romantiska drömmar, när berg- 

 sluttningen låg inhöljd i djupa skuggor och den mystiska 

 tunga medeltidsborgen var belyst af månljus, medan 

 fjärden utanför glittrade i reflexer och strandängarna 

 sveptes i mjuka dimmor. 



Till de nöjen, som stodo stadens ungdom till buds, 

 hörde att uppsöka skärgårdsbefolkningens angöringsplat- 

 ser och jakter, att prata med pargas- och korpogubbarna 

 och göra sig hemmastadd i lifvet ombord i kajutan. Och 

 antagligen utsträcktes utflykterna stundom till de när- 

 maste hafsvikarna, där notdragning eller ljustring lockade. 

 Huru djupa intryck Alexander Lauréus kan hafva 

 emottagit af dylika förströelser under pojkåren är svårt 

 att närmare bestämma, men emedan liknande motiv 

 senare äro de vanligaste i hans konst, få vi antaga att han 

 redan tidigt hade tjusats af det pittoreska och måleriskt 

 effektfulla i dem. När han som ung konstelev i Stockholm 

 lärde känna de gamla holländska genremålarnas taflor. 

 slog honom säkert en känsla af förtrogenhet och gammal 

 bekantskap, som blef bestämmande för hans framtid. 



Våren 1794, då Alexander var 11 år gammal, förlorade 

 han sin mor, som dog kort efter sitt sjätte barns födelse. 

 Barnskaran var stor och alla barnen små samt i behof af 

 vård. Fadern ingick också genast efter sorgeårets slut 

 nytt äktenskap med den 31-åriga Maria Juliana Vinqvist. 

 hvars familj, såsom tidigare nämnts, hörde till pastorns 

 umgängeskrets. Vid denna tid började också den äldste 

 sonen Alexander besöka katedralskolan. 



Pastor Lauraeus blef med åren mera en glad sällskaps- 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



