22 



Han såg gärna de unga konstadepterna hos sig till och med 

 på lördagssoaréerna. Vänskapen med sönerna öppnade 

 för Lauréus dörren till detta genombildade och frisinnade 

 hem, hvilket t. ex. Sandberg och Fogelberg hade att tacka 

 för den konstnärligt-humanistiska bildning de ägde. Att 

 komma i närmare förhållande till den gamla Breda än 

 elevens ställning till akademieprofessorn var en lycka. 

 af hvilken Lauréus för sin konstnärliga och personliga 

 utveckling emottog bestämmande impulser. I tacksamt 

 minne bevarade han den gamla mästaren hela sitt lif. 

 Xär han i Paris 1819 fick underrättelse om Bredas död. 

 var det icke heller allenast den stora konstnären han sörjde, 

 utan lika mycket sin egen och de andra ungas goda vän 

 och frisinnade beskyddare. En varm tillgifvenhet lyser 

 fram ur de tankar, som då bemäktigade sig honom. »Bredas 

 så förtidiga och oväntade bortgång förorsakade mig mycken 

 sorg. som den gjort åt många andra», skrifver han i ett 

 bref (26). »Konsten har därigenom gjort en stor förlust, ty 

 utom alt annat, hvem är där nu. som med lika säkerhet 

 kan skilja det. som är godt. frän det. som icke duger. 

 samt någorlunda hålla stången emot att icke uselheten 

 och charlataneriet alldeles tar öfverhand. Det är säkert 

 att sekler torde gå förbi innan Sverige åter får se någon 

 sådan artist i sin genre. Likväl gjordes på honom så litet 

 afseende. och man söker till och med förgäfves något af 

 hans hand där det isynnerhet först torde märkas.» 



Med en annan betydande konstnär, tidskedets stora 

 landskapsmålare Karl Johan Fahlcrantz, kom Lauréus 

 däremot först något senare på umgängesfot. Den beun- 

 drade Fahlcrantz var också flere år äldre och ledamot af 

 akademien ungefär från den tid, då den unge finnen blef 



Bidrag t. känned. af Fini. 



