23 



dess elev. Men under Lauréus' mångåriga utrikesvistelse 

 var Fahlcrantz hans förnämsta korrespondent i Stock- 

 holm. Efter ett och ett halft års bref växling föreslår den 

 äldre af de två korrespondenterna titlarnas bortläggande, 

 hvilket visar, att de tidigare hade varit mera främmande 

 för hvarandra eller åtminstone något ceremoniösa i sina 

 ömsesidiga relationer. 



Den svenska konsten var vid ingången af det 19:de 

 seklet som en utblommad växt, hvilken, afmattad och 

 torr, samlar krafter, innan den åter kan skjuta nya lifs- 

 kraftiga skott. Den gustavianska tidens glans var för- 

 bleknad, och de kvarlefvande storheterna lyste snarast 

 som i ett återsken från aftonrodnaden efter solens ned- 

 gång. Hilleströms stjärna hade längesedan passerat sitt 

 zenit. Hans konst, som aldrig burits af en högre fan- 

 tasi, var numera ett redbart handtverk. Men ända in 

 i den sena ålderdomen försåg han med utomordentlig 

 produktionsförmåga och flit samtiden med massor af 

 taflor, små genrebilder med motiv ur det borgerliga lifvet 

 ■ — damer vid toaletten eller i budoaren eller köks- och 

 hushållsinteriörer såsom »äggprofvet», kvinnor, som sticka, 

 spinna, stryka, tvätta, rensa fisk och plocka fågel. Af ven 

 karusell-, teater- och ceremonibilder från Gustaf III: s 

 hoflif hade utgått från hans ateljé, liksom gruf-, smedje- 

 och eldsvådsbilder. Under sitt lifs senhöst sysselsatte 

 han sig mest med historietaflor och med försök till all- 

 mogeskildringar eller, såsom de med större skäl kunna 

 kallas, nationaldräktbilder. Hans om franska före- 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



