24 



bilder påminnande små genretaflor, målade i en ky- 

 lig och dämpad färgskala, som ej blir varmare eller mera 

 lysande ens i eldeffekter eller eldsvådor, hafva ofta ett 

 realistiskt drag i sin putsade och prudentliga hållning. 

 Samma tomma teatraliska stämning och brist på äkta 

 historiskt sinne, som med något enstaka undantag prägla 

 alla tidens alster från detta område vidlåda hans tråkiga 

 gustavianska paradbilder äfvensom historietaflorna. 



Tvänne andra öfverlef vande gustavianer voro Elia* 

 Martin och Masreliez. Den förra fortsatte med klassiska 

 landskap, men komponerade också poetiskt fria efter 

 engelskt mönster, som han hade lärt känna under sina 

 vistelser i öriket. Genom dem var han en föregångare och 

 läromästare för den senare svenska landskapskonsten och 

 stämningslandskapets främsta dyrkare, Fahlcrantz. Den 

 senare åter var en lärd man, som »hade studerat antiken 

 alltför djupt för att bli förstådd af andra än ett fåtal 

 invigda», såsom G. Norderisvan karaktäriserar honom. 

 Hans verksamhet hade hufvudsakligen varit dekoratörens. 

 Numera var han kungliga akademiens styresman (1805 — 

 1810) och utöfvade ett visst inflytande som antikstilens 

 och de klassiska motivens envisa förfäktare. 



Den gamle Sergel arbetade numera sällan. Den nya 

 tiden hade föga användning för honom, men intresserad 

 följde han med alla konststräfvanden, skänkte sitt bifall 

 och sin uppmuntran åt Byström, som han hoppades 

 skulle upptaga hans arf och gå långt. Han klagade öfver 

 bristen på verkligt konstlif i Stockhohn, men ställde sig 

 förstående gentemot ungdomen, var stolt öfver Fahl- 

 crantz och glad öfver Fogelberg, Westin, Lauréus, Sand- 

 berg och John von Breda. 



Bidrag- t. känned. af Fini. 



