25 



Den yngsta af det gamla seklets konstnärer och den 

 främsta af dess kvarlefVande målare var otvifvelaktigt 

 K. F. von Breda. Han stod som nämndt den uppväxande 

 ungdomen närmast genom sina söner, sitt frisinne och sina 

 sympatier. För några af dem och särskildt Alexander 

 Lauréus var han som målare, som färgkonstnär, den stora 

 förebilden och läraren. I England hade han efter mönster 

 af de stora porträttmålarna, närmast Joshua Reynolds, 

 skapat sig en målerisk teknik, som frapperade och slog 

 an. Han insatte sina porträttfigurer i en rik och fyllig 

 omgifning, och helheten var alltid komponerad med hän- 

 syn till en målerisk effekt. Saftiga lysande färger, påsatta 

 med en säker, bred och liflig pensel, sammanställde han 

 till stundom dristiga ackord, men alltid i en mjuk för- 

 smältning. 



Af yngre målare framträdde vid sekelskiftet Fahl- 

 crantz, som genast emottogs med lifligt erkännande, om 

 också hans namn ännu icke hade den klang, som hans se- 

 nare produktion skulle förskaffa det. Per Krafft d. y. 

 vistades utomlands och var Davids elev, men i Sverige 

 hade man ännu intet klart begrepp om den franska nyklas- 

 sicismen. Fredrik Westin åter, som jämte Krafft hälsa- 

 des som figurmåleriets framtidshopp, representerade den 

 akademiska antiksträfvan och förstod att popularisera 

 den till allmänhetens stora behag. 



Fahlcrantz' landskap motsvarade samtidens natur- 

 svärmeri, som längtade bort ifrån den »triviala verklig- 

 heten», och som mera sökte en poetisk stämning än en 

 trogen bild af det behandlade motivet. Hans förebilder 

 voro de gamla holländarna, Ruysdaels och Everdingens 

 stämningslandskap, icke det franska klassiska stillandska- 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



