54 



pålagda i breda, lätta drag, utan att helhetsverkan däri- 

 genom blir rubbad. 



Trots de för moderna ögon påtagliga bristerna i han- 

 konst var Alexander Lauréus' stjärna emellertid stadd i 

 stigande. Han var representerad af stora kollektioner på 

 utställningarna och räknades till »deras prydnader» (57). 

 Kritiken skänkte honom i allmänhet beröm. »Han hade 

 hunnit en höjd, som täflar med de största mästares i denna 

 genre», yttrar 1813 en författare i Klytia om hans belys- 

 ningseffekter. Den konstintresserade publiken ägnade hans 

 taflor en hedrande uppmärksamhet. Beställningar sak- 

 nades icke, och från utställningarna gingo hans taflor till 

 de förnämsta konstmecenaternas samlingar. Bland hans 

 gynnare märktes konungen och drottningen, excellensen 

 grefve M. Brahe, hof marskalken baron F. Klingspor, stats- 

 sekreteraren G. F. Virsén, grefve Bonde på Säfstaholm. 

 grefve Posse, baron Ricklerstolpe m. fl., med ett ord alla 

 de, som intresserade sig för och köpte konst. Den högsta 

 officiella utmärkelsen en svensk utöfvande konstnär kunde 

 uppnå, behöfde han ej heller länge vänta på. Ar 1803 

 hade Fahlcrantz och 1805 Per Krafft d. y. blifvit valda 

 till ledamöter af akademien. På nyåret 1812 kallades 

 Cainberg, Göthe och Hasselgren och den 10 mars samma 

 år Westin, Byström och Lauréus. Det dröjde ända till 

 1829 med Sandbergs inval och Fogelberg fick vänta till 

 1832. Lauréus var således en af de första representanterna 

 för den unga generationen, som akademien behedrade med 

 nämnda utmärkelse. 



Huruvida Lauréus under sina senare stockholmsår 

 företog någon resa öfver till Finland veta vi icke, då alla 

 bevis härpå saknas. En liten tafla, som han exponerade 



Bidrag t. känned. af Fini. 



