61 



bjöd, fastän förgäfves, sina sista krafter för att tjäna 

 tidens höga idol med misslyckade historietaflor, som han 

 exponerade 1804, 1807, 1808 och 1809. 



Per Hörberg var och förblef kyrkomålare, men offrade 

 samtidigt, i likhet med Hilleström utan framgång, åt 

 den heroiska riktningen. Men hvad som är viktigare 

 för oss, är att han stundom ehuru undantagsvis nedlät 

 sig till genremålning för att framställa riddersmän, som 

 göra halt i skogbevuxna ruiner (63), en rökande bonde (64) 

 eller interiörer ur småländska bondstugor med talrika 

 figurer (65). I dem och de religiösa målerierna, som ofta 

 äro fullständigt genreartade, framträder Hörberg som 

 tidens enda kolorist jämte Breda. Hans färg är varm med 

 mustiga bruna toner samt starka motsättningar och upp- 

 når förundransvärda belysningseffekter i eldskenet, som 

 spelar en betydande roll i hans taflor och äger förmåga 

 att skänka dem stämning. 



Af det föregående se vi att den genremålning, som under 

 klassicismens maktperiod arbetade sig fram i Alexander 

 Lauréus' konst, liksom äfven intresset för eldskensbelys- 

 ning hade djupa rötter i det föregående tidehvarfvet 

 och naturligt utvecklade sig ur den hilleströmska rikt- 

 ningen om också icke såsom en direkt fortsättning af den. 



Frihetstidens och den tidigare gustavianska konsten 

 seglade under fransk flagg. Kring sekelskiftet var antiken 

 den allena saliggörande förebilden. Trots det förhärskande 

 romanska inflytandet ser man, att det »hjärtliga förhållan- 

 det till Frankrike» är »tillsatt med en kraftig dosis beun- 

 dran af gamla nederländare» (66), främst hos koloristerna. 

 Pilo hade mottagit påverkan af dem. Ett drag af Ostade 

 framträder i Skomakarverkstaden, af Rembrandt i flere 



Nat. o. Folk. H. 75, N:o 2. 



