63 



gatans humoristiska typer samt brokiga och burleska 

 scener iakttog han med mysande förnöjelse. I roman- 

 tiska drömmar föreställde han sig bivuakerande krigare, 

 rastande jaktsällskap eller riddersmän i nattens mörker 

 kring en stockeld i skogen. Hans känsliga målarsinne 

 hade en utpräglad böjelse för måleriskt måleri med starka 

 motsättningar och belysningseffekter, för hvilkas ernående 

 han måste söka sig andra läromästare än Hilleström. 

 Hans lynnes hela läggning, understödd af yttre omstän- 

 digheter förde honom till ett intresseradt studium af de 

 gamla holländarnas genrebilder, och kopierandet gjorde 

 honom hemmastadd i deras krets. Häri finner man för- 

 klaringen till Lauréus' särställning inom samtidens svenska 

 konst. Medan de gamla akademikerna både teoretiskt och 

 i sina verk predikade den »stora» konsten och antiken, 

 medan Westin följde i deras spår som mytologiens och 

 allegoriernas representant och Krafft, Hasselgren och 

 Sandberg som historiemålare, blef Lauréus genre målare 

 i ett lätt bambocciadmanér och en romantisk dyrkare af 

 måleriska eldskenseffekter,, hvilken i många af sina alster 

 företedde starkare frändskap med museernas gamla hollän- 

 dare än med samtiden. 



Antikentusiasmens och den »stora» konstens represen- 

 tanter och anhängare voro icke heller i praktiken så en- 

 sidiga som i teorien. Frisinthet och sympati visade både 

 akademien och kritiken Lauréus' »låga» konst. Erkännande 

 och beundran kommo honom till del för »snille och känslighet, 

 skicklighet, friskt lif och välberäknade effekter», med ett 

 ord för målningens konstnärliga egenskaper, men man 

 anmärkte att hans konst icke var ideell, »att den ägde 

 sin största effekt uti illusionen», att den måleriska effek- 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



