79- 



från Den glada festen som från Grefvinnans besök. Lau- 

 réus har dock icke återgifvit de idylliska gratulations- 

 scenerna i prästgårdsdikten, utan slutet däraf , då »nyckel- 

 harpan surrar och polskan går vid oafbruten bas». I 

 prästgårdens landtligt enkla men hemtrefliga sal äro 

 ljusen i takkronan tända och lampetterna lysa på hvar 

 sin sida om ett gammalt kungaporträtt. Kring ett rundt 

 bord med tända ljus och fruktkorg sitta socknens honora- 

 tiores. I högsätet »hennes nåd» grefvinnan, aristokra- 

 tiskt styf i elegant ljusgrön dräkt och plymagerad hatt, 

 med den hopslagna solfjädern mot hakan och handen 

 på magen. Bakom hennes stol står betjänten, rak och 

 andäktig, i blågrått livré. Bredvid sitter den rödklädda 

 långhalsade fröken med »garnering och bjäfs kring kjortel 

 och barm», och hennes »sköna Belinda» uppkrupen på en 

 taburett ser fnysande omkring sig. Pastorn håller med 

 pokalen i handen sin parentation öfver salig grefven. En 

 äldre bonde, en riksdagsman med ordenskedja kring 

 halsen, som fingrar på hatten, och en yngre landtjunkare 

 se högtidligt på förnämheten. Den välmående värdinnan 

 i »långkoft af siden», fichu och spetsmössa bjuder en väl- 

 gräddad kaka; ungdomen — damerna i hvita och kulörta 

 empireklädningar, herrarna i samma tids dräkt med krås — 

 och den fryntliga komministern i lockig peruk svänga 

 om i ringdans. Dansen går med fart, så att kjolarna 

 svaja, och den tungrodda komministern stöter till den 

 uppskrämda pigans bricka, så att koppar och fat gå i kras 

 på golf vet. De brokiga dräkterna blanda sig i ett gladt 

 färgspel. De nyansrika och synnerligen skickligt genom- 

 förda transparenta belysningarna omväxla effektfullt med 

 interiörens skumma partier. Figurerna äro lefvande och 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



