84 



resultat, visar En gubbe som läser för sin familj af hr 

 Lauréus. Hvilken godhet öfver dessa rena ansikten! 

 Hvilken huslig sällhet i hela taflan! Hvilken mästerlig 

 behandling af ljusskenet! Man kan ej önska artisten för 



sin talent någon högre belöning, än livad han redan 

 synes äga — ett hjärta som röres af dylika scener. Han 

 kan då en dag, likasom den oskuldsfulle målaren Correg- 

 gio, finna i sin egen familj modeller för de bilder han för- 

 tror åt odödligheten» (81). För vår del kunna vi icke dela 

 denna öf versvallande beundran, som är lika kritiklös som 

 tidens recensioner i allmänhet. Lauréus" styrka låg otvif- 

 velaktigt ännu i framställningen af humoristiska situatio- 

 ner, originella figurer eller typer af en utpräglad karaktär. 

 Att gifva ett naturligt och omedelbart uttryck åt den 

 trohjärtadt enkla och naiva stämning, som han velat 

 inlägga i de nämnda taflorna, öfversteg däremot hans 

 krafter. Likaså ursprungligt och äkta som det med- 

 ryckande humöret är t. ex. i Dansgillet, lika stelt och arti- 

 ficiellt är uttrycket för den ödmjuka andakten i dessa 

 bilder. Man lägger märke till att Lauréus i allmänhet 

 iör att uttrycka allvar och högtidlighet, liksom då han 

 vill gifva en förnämare hållning åt sina figurer, tillgriper 

 ett medel, som på oss verkar främmande, nämligen att 

 efter klassiskt mönster idealisera anletsdragen. Men detta 

 blir nog så förklarligt, om man betänker att det skedde på 

 en tid, då den akademiska antikdyrkan satt i högsätet. 

 Och man förstår att det kanske var just därför, som 

 publiken fann ett sådant behag i de »rena» ansiktena. 

 Den schablonmässiga antikiseringen i några ansikten, 

 medan figurerna för öfrigt icke hafva något klassiskt öfver 

 sig, utan höra hemma i en borgerligt anspråkslös svensk 



Bidrag- t. kärmed. af Fini. 



