96 



(1814, enkefriherrinnan E. Leijonhufvud, Stockholm). 

 Det är en wouwerniansk scen, där ej ens den hvita hästen 



saknas, men omsmält efter Lauréus : personliga lynne. 

 Förgrunden upptages, förutom af ryttarna och smederna, 

 af en grupp figurer vid en brunn, en kvinna och en man. 

 som sitter på en sten och äter hàlkaka, samt lekande barn. 



I smedjan arbeta hamrande smeder, belysta af elden 

 i ässjan. Kring byggningen stå lummiga träd och mot 

 bakgrunden till vänster utbreder sig ett vidsträckt land- 

 skap med bergshöjder mot horisonten. Mellan de mörka 

 molnen syns månen, som kastar ett svagt sken på berg- 

 topparna och ned i dalen. I teckningen af människorna 

 och hästarna har målaren lyckats frigöra sig från den 

 styfhet. som annars gärna betungar hans mera utarbetade 

 figurer. Xaturligt lediga ställningar och rörelser och en 

 ovanligt korrekt och uttrycksfull teckning förenar sig 

 med den måleriska brion och stämningen. 



Xärrnast till detta slag af kompositioner, genreartade 

 figurscener i ett romantiskt stämningslandskap, böra väl 

 räknas tvänne i ett tidigare kapitel omnämnda religiösa 

 målni n gar. Liksom den klassiska stilens patetiska ämnen 

 var en i djupare mening andaktsfull religiös konst främ- 

 mande för Lauréus' lynne. Det öfversimiliga uttryck. 

 som ensamt äger kraft att höja den religiösa bilden öfver 

 den materiella verklighetens värld, fa vi ej vänta oss af 

 honom. Hans tekniska förmåga var för svag härtill och 

 hans själsläggning var ej djup nog och mäktig den inspi- 

 ration, som hade kunnat upphäfva det realistiskt påtag- 

 liga i situationen samt förläna motivet en allmänt mänsk- 

 lig karaktär och upphöjd stämning. 



Flykten till Egypten (1812. Ateneum, Helsingfors) är 



Bidra? t. känned. ai Fini. 



