102 



de senare åren utgjort expositionernas prydnader, hädan- 

 efter skulle komma att uteblifva»(87). Men Lauréus, som 

 var ledamot af akademien, namnes aldrig bland de otrogna 

 inom dess krets, och han blef heller aldrig upptagen som 

 medlem i Götiska förbundet. Han behandlas med er- 

 kännande och beundran af bägge de stridande parterna, 

 och såsom Estlander säger: »vid denna ut- och invändning 

 af medaljen voro Fahlcrantz och Lauréus nära på de enda, 

 som i h vartdera fallet behöllo samma relief». 



Som ett offer åt göterna får väl anses tillkomsten af 

 tvänne målningar med historiska ämnen, hvilka Lauréus 

 exponerade 1815. Gustaf Vasas räddning i halmlasset 

 framställer bonden Sven Nilsson upphunnen i skogen af 

 danskarna. Antastad af en krigare visar han på hästens 

 blödande fot, medan flere soldater undersöka blodspåren 

 i snön. Scenen är upplyst af facklor. Taflan, som Lau- 

 réus själf har stuckit i koppar och som äfven reprodu- 

 cerats i en litografi af A. Hård, blef snabbt populär, och 

 entusiasmen i fru Ehrenströms beundrande skildring (88) 

 delades af många. Ett nyktrare omdöme visar Hammar- 

 sköld, som förklarar att »här kunde den historiska värdig- 

 heten icke skadas af konstnärens muntra bambocciad- 

 manér». 



Engelbrekt mördas af Måns Bengtsson (Roserbergs 

 slott, Uppland), som från utställningen inköptes af Karl 

 XIII, är ett fullständigt misslyckadt försök i högre dra- 

 matisk historiemålning. Nationalhjälten, i gråviolett 

 kostym och lång röd mantel, öfverraskas af Måns 

 Bengtsson och två hans följeslagare vid en eldbrasa i 

 skogen. Med ansiktet riktadt mot himmeln försöker han 

 med sin vandringsstaf afvärja yxhugget, som mördaren 



Bidrag t. känned. af Fini. 



