115 



med färdighet kunde handtera penseln. Likväl har jag 

 ännu sett för litet för att våga påstå, att här alldeles ej 

 finnes någon sådan, som duger i denna genre. Expositio- 

 nen skall väl ändtligen i det närmaste visa hvad, som 



kan finnas. Neergaard talade stort om en af deras 



första och största landskapsmålare, som nyligen dött 

 och hetat Valenciennes. Han visade mig på att gå och 

 se på de saker, som såldes på auktion efter denne. Något 

 flat blef jag dock att där ej finna annat än några porte 

 feuller med ganska torrt och magert ritade vyer efter 

 naturen samt några taflor och påbörjade dukar, som 

 mycket liknade de forna månskensstyckena af vår Le- 

 moine.» 



»En artist, som är mycket i ropet och det med skäl, 

 är den unge Vernet, son till den bekanta hästmålaren, 

 hvilken också ännu målar och ritar beständigt, men som 

 nu på senare tider blifvit något maniéré och nästan för 

 mycket sysselsätter sig med karrikatyrer. Den först- 

 nämnde målar äfven hästar, men äfven i nästan allt genre 

 och äfven i historien, men mest lär han hålla sig till ba- 

 taljer och soldatscener i modern smak. Han är beständigt 

 öfverhopad af prinsar och officerare m. m., hvarför det 

 skall vara mera besvärligt än nöjsamt att gå till honom. 

 Nyligen såg jag af honom en liten tafla, nyss målad, före- 

 ställande Molière som läser upp något af sina arbeten för 

 en gammalpiga. I det hela hade den något tycke af Hil- 

 lerströms bättre arbeten, utom att den var mycket bättre 

 tecknad och med en otrolig raskhet och fermité i penseln 

 målad, alldeles icke hvad man kallar fini, men färgerna 

 på sina ställen något starka och skarpa, såsom Molières 

 röda strumpor, m. m. Det är troligt att denna kanske 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



