117 



fernissa bland sina färger, som är en hemlighet, uppfunnen 

 af honom själf .» 



»Genom Neergaard känner jag här tvänne artister, 

 som på beställning af hertigen af Orleans måla hvar sin 

 tafla ur svenska historien. Den ena heter Hersent, han 

 målar den scen, då Gustaf I, mycket gammal, tar afsked 

 åf de församlade ständerna, och hans tafla torde kunna 

 bli bra nog, fast han gjort stora misstag i kostymerna. 

 Jag skulle visa honom huru dalkarlar se ut, m. m. Den 

 andra heter Dufau och målar Gustafs tal till dalkarlarna 

 vid Mora. Den taflan blir högst besynnerlig och mycket 

 stötande på galenskap, är för öfrigt mycket i Leipziger 

 batalj målarens maner [Gustaf Erik Hasselgren]. De 

 äro ingendera artister af någon stor betydenhet, hvarför 

 jag också ej vill uppehålla med beskrifning af deras 

 öfriga något torra produkter.» 



Dessa Lauréus' reflexioner kunna icke betraktas såsom 

 uttömmande för hans uppfattning af tidens franska konst, 

 och flere gånger framhåller han, att han ännu hade sett 

 så litet. Vid deras nedskrifvande hade han dock redan 

 vistats ett och ett halft år i Paris, och de äro i alla fall 

 nog så karaktäristiska. Horace Vernet och Prudhon 

 vunno hans beundran. Gérards Henrik IV :s intåg i Paris 

 anser han vara »den bästa tafla som på senare tider blifvit 

 gjord i Frankrike». Det tidigare citerade uttalandet om 

 Neergaards beundran för David och Lauréus' ord om 

 Guérin visa, att han stod oförstående inför den davidska 

 skolans klassicism. Hvad vi förut veta om konstnären 

 och hans förhållande till klassicismen i Sverige gör denna 

 hans ståndpunkt helt naturlig. Likaså förstår man. att 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



