118 



han skulle beundra Prudhons måleri med dess lätta, trans- 

 parenta toner. 



Minst hade han uppsökt och studerat den yngsta franska 

 målarkonsten. Géricault hade visserligen 1812 och 1814 

 väckt stort uppseende och på salongen 1819 exponerade 

 han Medusas skeppsbrott, men en djupare förståelse 

 hade han ännu icke funnit hos andra än ett fåtal och ej 

 heller ett allmännare erkännande. Den våldsamma li- 

 delsen, kraften och rörelsen voro dessutom främmande 

 för den mera kallblodiga nordbon. Delacroix var ännu 

 elev hos Guérin, i hvars skola han hade inträdt 1817. 

 samma år som vår landsman. Den franska romantiska 

 riktningen, som, stridbar och stark, snart skulle åstad- 

 komma så mycken oro och tilltvinga sig erkännande, låg 

 ännu i sin linda. 



Lauréus' ställning till den konst, som han fick lära 

 känna i Paris, är af allt att döma ungefär densamma 

 som hans kamrater från hemlandet intogo och för hvilken 

 Georg Nordensvan redogör i Svensk konst och svenska 

 konstnärer (sid. 91 — 93). Det var de gamla mästarna i 

 Louvren, som framför allt studerades, och de moderna 

 klassicistiska målningarna besågos, såsom Anckarsvärd 

 uttrycker sig, »för att rätta det begrepp man hemma 

 gjort sig om dem». I allmänhet visade ingen af dem 

 förmåga att rätt förstå den moderna konsten. Wetter- 

 ling ger en släng åt Gérard, David, Girodet, Guérin m. fl. 

 och fortsätter: »Det förstås, att många undantag måste 

 göras bland de franska konstnärerna, ty där finnas de som 

 likt Lauréus höjt sig öfver den rådande smaken och när- 

 mat sig det sanna och rätta i behandlingen af sina äm- 

 nen» (93). Han framhåller således uttryckligen, att Lau- 



Bidrag t. känned. af Fini. 



