121 



gingo i den moderna antikdyrkan eller förstodo de nya 

 koloristiska ansatserna, voro de stora mästare och värdiga 

 förebilder, som närmat sig det »sanna och rätta i behand- 

 lingen af sina ämnen». Härmed afsågs att de voro naivt 

 och osökt naturliga i motsats till det uppstyltade och 

 teatraliska hos de moderna. 



Den 1808 af lidna Hubert Robert hade målat italienska 

 allmogescener i ruiner och soldatscener i van der Meulens 

 stil. Af yngre konstnärer voro t. ex. Swebach, »sin tids 

 Wouwerman», Grobon, »en äkta holländare», landskaps- 

 och genremålaren Roehn, Maurin, som målade genre- 

 bilder starkt erinrande om Teniers, davideleven Couder, 

 en imitator af Gerard Dou, alla senfödda dyrkare af 

 nederländarna, till hvilka de stundom manifesterade sin 

 kärlek i rena pastischer. 



Genremåleriet, som hade haft en stor utbredning under 

 XVIII :e seklet, af tog anmärkningsvärdt snabbt mot 

 slutet af Ludvig XVI: s regering till följd af antikmaniens 

 mäktiga framträdande. Under revolutionen, som öppnade 

 utställningarna för konstnärernas lägre flertal och gjorde 

 konsten tillgänglig för den stora mängden, återuppblomst- 

 rade genrekonsten omedelbart, likväl utan att nå sin tidigare 

 nivå. Mot slutet af 1800-talets första decennium undan- 

 trängdes den åter af de historiska anekdoterna, så nära 

 besläktade med den rena genren, men bibehöll en akt- 

 ningsvärd rangplats. (96). 



Tidens militära anda gjorde scener ur krigarlifvet 

 synnerligen omtyckta. Icke långt efter följde sedebilder 

 ur stadslifvet, små tilldragelser från gatan, handtver kar- 

 scener, hvilka dock märkbart aftogo under empiren. 

 Isynnerhet försvunno de folkliga dryckesscenerna, inte- 

 Nät. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



