123 



liksom Taunay och Demarne, ehuru dessa voro mera 

 genre- än landskapsmålare. 



Af det ofvan sagda torde framgå att Lauréus, som icke 

 trifdes i den klassiska atmosfären., i alla fall i Paris fann 

 en mångfaldig och rik konst efter sitt sinne — en konst, 

 som stod honom nära i tiden och samtidigt dyrkade samma 

 gudar som han, de gamla nederländarna. Han fann motiv 

 som voro besläktade med hans egen själsläggning och 

 den konst han själf hade skapat. Han såg taflor, hvilkas 

 konstnärliga egenskaper voro just de han beundrade. 

 Det brottstycke af hans egna intryck, som ingår i det 

 citerade brefvet till Fahlcrantz, säger oss delvis, hvad 

 han fann godt och hvad han ringaktade. Det anger tyd- 

 ligt nog hans smak, som bör hafva dragits till just den 

 krets af målare, hvars främsta representanter voro De- 

 marne, Taunay och Drolling. Han nämner visserligen 

 icke någon af dem i brefvet, i hvilket han ju främst uttalar 

 sig om mera berömda, af Fahlcrantz kända konstnärer, 

 såsom Gérard, Prudhon och Vernet samt landskapsmålare, 

 hvilka voro af speciellt intresse för denne. Uttalandet 

 om Gérard anger också att han redan i ett tidigare, för 

 oss obekant bref åtminstone delvis skildrat sina personliga 

 intryck af fransk konst. Att de nämnda målarna och andra, 

 deras själsfränder, skulle förblifvit honom främmande 

 under hans treåriga vistelse i Paris förefaller oss oantag- 

 ligt. Därtill voro de alltför allmänt kända, och de deltogo 

 dessutom i salongen 1819. Genom Neergaard kände han 

 Hersent och Dufau. Den sistnämnda var en obetydlig 

 davidelev, som uppgick i ultraklassicismen; Lauréus fann 

 ju också hans tafla »stötande på galenskap». Men äfven 

 till Demarne hade Neergaard relationer (98) och det vore 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



