127 



hasa sig ned från den. Betjäningen gestikulerar och skri- 

 ker, likaså den törstande hopen. — Lauréus har lyckligt 

 behärskat kompositionen, frånsedt några proportionsfel 

 i en del figurer. Den rörliga massan är effektfullt åter- 

 gifven. Talrika enskilda figurer och grupper uppvisa 

 i sina karaktäristiska ställningar och sin förvånande rör- 

 lighet friska observationer. Humoristiska ansikten med 

 dråpliga miner sticka fram här och hvar. Det är samma 

 goda humör som i några tidigare tailor, t. ex. Kägelspelet 

 hos Faggens eller Kalaset hos pastorns. Den lätt skisse- 

 rande penseln är förd med uttrycksfull säkerhet. I få drag 

 är ett ansikte eller en karaktärsfigur gifven. summariskt 

 och likväl uttömmande, hvad några enstaka figurer 

 vidkommer med en bitande karaktäristik, som leder tanken 

 till Daumier. Belysningseffekterna i det känsligt mjuka 

 landskapet och öfver folkhopen gifva kompositionen ökad 

 lif fullhet och omväxling. Färgskalan är hvarken Lauréus' 

 gamla eller den moderna franska. Den ljusa, lätta kolo- 

 riten hade han lärt af de målare, hvilka fasthöllo vid 

 traditionerna från det XVIILde seklets franska konst. 

 Landskapets diskreta grågröna löfverk med gulaktiga sol- 

 belysta partier och brunaktiga skuggor förtonar mot en 

 lätt ljusblå himmel. Folkmassan är hållen i en mattbrun 

 färg med här och där insatt rödt, grönt, blått och h vitt 

 i dräkterna. 



I Paris trifdes Lauréus förträffligt. Både lif vet i den 

 franska hufvudstaden och dess konst yppade för honom 

 ständigt nya källor till studium och glädje. Förståelse 

 och uppmuntran saknade han icke heller. »Jag är här 

 redan mera känd af konstvärlden än jag blef i Stockholm 

 på alla de åren, jag var där», skref han till Fahlcrantz (99). 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



