131 



var där i sitt flor, alla träd och växter i blom samt vinran- 

 korna utslagna. Men ett par hundra alnar i höjden bör- 

 jade vintern, och granarna voro fulla med snö, som nyss 

 fallit. Ännu högre upp voro de ofantliga spetsarna be- 

 täckta' med evig snö och gåfvo de vackraste former och 

 kontraster. Molnen mot sidorna af bergen gifva skuggor 

 och effekter, alldeles förvånande. Det var klockan 2 eller 

 3 på morgonen som vandringen efter vanligheten åter 

 började. Solen gick upp, när vi kommo utom staden, 

 hvilket icke minskade landskapets behag. Nedanför dessa 

 berg och snögubbar voro de täckaste ställen med den ri- 

 kaste variation af löfskogar, ruiner af gamla slott på de 

 lägre höjderna, strömmarnas vattenfall, etc. etc. Vårt 

 beständiga utrop var: skall ej Fahlcrantz komma hit! — 

 Vi fortsatte vägen ännu i två och en half dagars tid ge- 

 nom dalen Maurienne, som blef allt trängre och dystrare 

 samt ödsligare ju högre man kom. Slutligen är den ej 

 bredare emellan de branta bergen än att vägen och en 

 ström, som oftast åtföljer den, få rum. Träd och växter 

 minskade småningom. Den ovanligt rena och friska luften 

 i dessa berg bidrager ej litet till det nöje man där har, 

 och jag tänkte med saknad på att snart masta byta detta 

 emot Italiens kvalm.» 



Den 1 maj anlände de resande till Lans le bourg, där 

 de hade Mont Cenis framför sig »lik en teaterdekoration». 

 »En sådan ofantlig hvit massa med sina skarpa brytningar 

 och pikar samt de stora blåaktiga skuggor, som däraf 

 formeras, hade jag önskat få se målad af Brors pensel. 

 Jag har aldrig sett någonting sådant måladt, men däraf 

 borde kunna bli någonting vackert.» 



Hvilket starkt intryck den schweiziska alpnaturen 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



