145 



Man berömde hans kolorit .såsom mycket bättre än den 

 som vanligen utmärkte Davids elever, utan att den 

 därför gick till sådana öf verdrif ter, för hvilka man beskyllde 

 de unga romantikerna. Hans kompositioner voro tilldra- 

 gande utan att vara bisarra. Moderna ämnen förstod 

 han att behandla originellt och naturligt, så att de fingo 

 ett nyhetens behag, samtidigt som »en viss renhet, i 

 teckningen», d. v. s. en utpräglad klassicistisk form- 

 gifning, förrådde hans utbildning i Davids ateljé (110). 

 Den några år yngre Leopold Robert slog igenom först 

 1824. Själf trodde han att han leddes af en omedelbar 

 naturkänsla. I ett bref, i hvilket han ger uttryck åt sin beun- 

 dran för det vackra, det egenartade och det smakfulla i 

 den italienska omgif ningen och folklifvet, tillägger han: 

 »man har endast att kopiera» (111). Hans teatraliska folk- 

 lifsbilder, såsom Återkomsten från pilgrimsfärden till 

 Madonna delTarco (1827) eller Skördefolkets hemkomst 

 (1830), hvilka äro exponenter för hans mognade stil, 

 sakna dock hvarje spår af omedelbarhet och enkel 

 naturlighet. Kompositionen följer strängt akademiska 

 regler. Gester och rörelser äro direkt lånade från antik- 

 museernas marmorvärld, och det hela uppgår i en tom, 

 sentimental idealisering. Samtidens beundran återklingar 

 i E. J. Delécluze's ord, att »ingen af Davids elever hade 

 bättre än han omsatt i praktiken hvad mästaren åsyftat 

 med yttrandet, att taga ämnen från historikerna och 

 prosaförfattarena för att själf vara mäktig att idealisera 

 dem på sitt eget sätt» (112). Eftervärlden ser däremot 

 blacken om Roberts fot just däri, att davidskolan lyser fram 

 såväl i helheten som i hvarje detalj. Hans första romerska 

 arbeten voro kyrkointeriörer med figurer såsom Proces- 



Nat. o. Folk, H, 75, N:o 2. 10 



