148 



Crantz och bad denne »ej låta någon se eller revidera» 

 några hemsända äldre målningar, »ty där är intet som för- 

 tjänar ses». Särskildt hans tillägg om ett par dukar »allt 

 i min gamla genre» visar att han numera ville måla på ett 

 annat sätt än förut och icke vidare satte värde på sitt 

 tidigare maner. 



Samma böjelse för det måleriska i motiv och kompo- 

 sition, som genomgående utmärker Lauréus' tidigare 

 konst, gör sig gällande äfven i hans romerska arbeten. 

 Däremot hade den chargerade, något karikatyrartade 

 teckningen i hans äldre s jälf ständiga målningar fått vika 

 för en mera objektiv uppfattning, som ofta förstod att 

 bevara en frisk ursprunglighet i skildringen, trots en viss 

 generaliserande, halfrealistisk typbehandling. I sin upp- 

 fattning stod han fortfarande närmast den i föregående 

 kapitel karaktäriserade grupp franska målare, som han 

 lärt känna främst genom Demarnes, Taunays och Drol- 

 lings arbeten. För Roberts och Schnetz' klassicistiska 

 idealisering förblef han i det hela främmande, om han 

 också icke kunde undgå att röna inflytande af tidens 

 allmänna benägenhet för idealistiskt förskönande. 



Hans kolorit utvecklade sig ännu delvis i den riktning 

 han inslagit med de två målningarna från St. Louis- 

 festen i Paris, i en dämpad, varmt gråaktig färgskala. 

 Såsom förut lämnade han ofta den bruna undermålningen 

 skissartadt kvar i skuggpartier, men anlade dagrarna i 

 klara färger. Eller utförde han hela taflan i en saftig 

 och liflig kolorit med stundom djupa och varma toner, 

 stundom klara och lysande, alltid i en bred och kraftig 

 penselföring. Efterklangen af det holländska måleriet i 

 hans äldre röd- eller gulaktiga entoniga dukar försvann 



Bidrag t. känned. af Fini. 



