221 



med den rikaste variation af löfskogar, ruiner af gl: slott 

 på de lägre höjder, strömmames vattenfall etc. etc. vårt 

 beständiga utrop var: skal ej Fahlcrantz komma hit! 

 ■ — vi fortsatte vägen ännu i 2 y 2 dagars tid genom dalen 

 Maurienne, som blef alt trängre och dystrare samt öds- 

 ligare ju högre man kom, och sluteligen är den ej bredare 

 emellan de branta bergen än att vägen och en ström, som 

 oftast åtföljer den, få rum. Träd och växter minskades 

 småningom. Den ovanligt rena och friska luften i dessa 

 berg bidrager ej litet til det nöje man där har, och jag 

 tänckte med saknad på att snart masta byta detta emot 

 Italiens qvalm. Vi anlände ändtel: d: 1 maj om morgo- 

 nen til byen Lans le bourg, som är den sidste vid foten 

 af Mont Cenis, som vi nu hade framföre oss likt en theater 

 decoration. En sådan ofantlig hvit massa med sina 

 skarpa brytningar och pikar samt de stora blåagtiga skug- 

 gor, som däraf formeras, hade jag önskat att få se målad 

 af Brors pensel, jag har aldrig sett någonting sådant må- 

 lat, men deraf borde kunna bli någonting vackert. Vi 

 had bakom oss ett lika stort berg som var ännu vackrare. 

 Efter en god fruckost til dagens heder begåfwo vi oss up 

 före med tilhielp af åsnor och bönder, vägen gick i sick 

 sack för några år sedan förträff eligen murad och god. 

 Vi hunno om par timmar vintren samt snart högsta stället, 

 snögen var där ännu omkring 2 alnar vid sidan af vägen, 

 men höll nu på att smälta. Öfverst är liksom en dal 

 hvaruti ett värdshus och ett kloster vid en liten insiö 

 ännu tilfrusen. Hvarcken träd eller buskar, men blott 

 litet gräs skal där växa om sommaren. Åt alla sidor 

 skjuta de ofantliga spitsarne af de besynnerligaste och 

 vackraste former i höjden. Bror har väl någongong, så 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 2. 



