Il 



skogsträden, förnia ar efter år sprida siu *_• < • i m » m vindens 

 tillhjälp på synnerligen långa sträckor. 



Vid tal om rostsvamparnas liksom äfven alla andra 

 parasitsvampars spridningsmöjlighet bör man äfven Lhåg- 

 komma den roll, som djuren härvidlag spela. Framför 

 allt böra insekterna på kortare sträckor kraftigt kunna 

 bidraga härtill, i synnerhet de, som med utpräglad för- 

 kärlek besöka samma eller besläktade växtarter. Däggdju- 

 ren och fåglarna, isynnerhet flyttfåglarna, kunna väl 

 sprida flera arter på längre sträckor. Slutligen har 

 människan med sin handel och vandel mäktigt bidragit 

 till spridningen af parasitsvamparna samt transporterat 

 flera rostarter till länder, hvarest de annars icke skulle 

 uppträda. 



Till denna senare grupp hafva vi att af rostsvam- 

 par föra följande hos oss förekommande arter : 



Cronartium ribicola på Pinus Strobus och Ribes 



Puccinia Malvacearum « Althcea rosea 



Uromyces Pisi « Pisum-arter 



och troligen äfven Melampsora Larici-Caprearum på La- 

 rix och Salix caprea samt Uromyces Fabœ i sin form på 

 Vicia faba. I hvad mån vissa på sädesslagen förekom- 

 mande rostformer hafva rättighet att blifva räknade 

 till ofvan stående arter måste lemnas oafgjordt. Några 

 andra rost-arter och -former, som alldeles tillfälligt stund- 

 om uppträda i trädgårdar, dit de inkommit från främ- 

 mande trakter med frön eller plantor af sina värdar, 

 omnämnas i den speciella delen. 



Ett icke oviktigt spridningsmedel för rostsvam- 

 parna bildar slutligen vattnet. I synnerhet för de hete- 

 röciska rostarterna äro sjöar, floder och smärre bäckar 

 viktiga spridningsvägar. Detta kan man bland andra 



