445 



af området utvecklar sina uredo- och t eleuto- sporer 

 på våra nordliga Pedicularis-ar ter, i främsta rummet på 

 Pedicularis lapponica L. 



I sin peridermium-form är svampen onekligen 

 en af våra skadligaste på tall förekommande parasiter. 

 Svampens mycel, som vegeterar i de lefvande barkde- 

 larna af stammar och grenar, är flerårigt och kan, som 

 förf:ns undersökningar vid Evo ådagalagt, under en lång 

 följd af år producera en otrolig myckenhet af sporer. 

 De angripna barkdelarna dö småningom och svampmy- 

 celet, som vanligen börjar sitt förstörelsearbete omkring 

 basen af en gren, växer vidare såväl åt sidorna som i 

 synnerhet uppåt och nedåt längs stammen. Slutligen 

 når svampmycelet på någon punkt omkring hela stam- 

 men, hvilket har till följd alla ofvanom liggande växt- 

 delars omedelbara död. De talrika topptorra tallarna 

 på våra moar bära nogsamt vittne om svampens fram- 

 fart. Stundom kan kampen mellan tallen och parasi- 

 ten räcka ända till 80 år och mera. Det angripna par- 

 tiet af värdväxten får under tidernas lopp ett mörkt 

 eller nästan s vartaktigt utseende, som bjärt af sticker 

 från tallstammens ljusare, rödbruna färg. På dylika 

 äldre partier, som allmänt äro kända under namn af 

 tallkräfta (på finska allmänt tervasroso) finner man 

 i regeln icke mera några pseudoperidier af svampen, 

 men väl ofta tydliga ärr af dylika i ännu kvarsittande, 

 för 30 år sedan döda barkstycken. De angripna stam- 

 delarna blifva i regeln synnerligen kådrika och sköra, 

 så att vindbrott på dylika ställen lätt inträffa. 



Som exempel på svampens härjningar må följande 

 framhållas. Omkring Evo Forstinstitut räknades på vå- 

 ren 1905 på en c. 26 ha stor areal icke mindre än 955 



