504 



kottefjällen af en angripen grankotte, rikligast och i re- 

 geln på fjällens öfre (inre) sida, klotformiga, 1 — 1,5 mm 

 i diam., till följd af pseudoperidiets förvedning mycket 

 hårda, rödbruna, betäckta med hvita, hinnaktiga, från fjäl- 

 len lössprängda väfnadsrester, slutligen bara, glatta, senare 

 efter det pseudoperidiets öfre del affallit liknande små, 

 runda, fasta och tjockväggiga skålar. Pseudoperidiets 

 celler vackert ordnade, från ytan betraktade + hexa- 

 gonala, omkr. 25 fx långa, 22 fi breda, med mycket starkt 

 förtjockad (fig. 12), tvärstrimmad, tätt och fint punkt- 

 vårtig yttervägg. Sporer kantigt rundade — ellipso- 

 idiska, 20 — 30 fi långa, 15 — 22 y tjocka, med ovanligt 

 starkt utvecklad membran, hvilken vanligen är till 6 — 7 

 fjt tjock och försedd med rundade eller oregelbundna, 

 låga vårtor, hvilka genomsätta spormembranen. I ett 

 parti af sporen är membranen glatt och hälften tunnare« 

 Spormassan som frisk i de slutna, mogna aecidierna 

 gröngrå. 



Ur ed o- hopar runda, mycket små, hypophylla, sam- 

 lade i smärre grupper på af nerverna begränsade, gre- 

 delina fläckar, som på bladets öfre sida äro röda eller 

 purpurfärgade. Hvarje sporhop omgifven af ett pseudo- 

 peridium, som är uppbyggdt af mycket tunnväggiga, färg- 

 lösa eller svagt gulaktiga, oregelbundet långsträckta, 



något vilseledande växtnamn. Att i likhet med M agn u s (se t. ex. 

 Festschrift zu P. Ascherson's siebzigstem Geburtstage p. 431 — 438!) 

 och Saccardo (Annales Mycologici II, p. 197) gif va företräde åt 

 de benämningar, som till först användts för teleutoformen, är i 

 och för sig lika godtyckligt, som att gifva ett dylikt före- 

 träde åt någon annan sporforms benämningar. Det äldsta artnam- 

 net bör obetingadt komma till användning öfverallt, där det icke 

 medför ohjälpligt missförstånd. 



