42 
som de högsta här observerade graderna i vindstyrka 
7—10 äro, lika sällan hafva motsvarande molngrader an- 
tecknats. Observatorn hade tydligen endast kännedom 
om att skalan 0—10 bör användas, men visste ej, att det 
var fråga om tiondedelar af himlahvalfvets area, utan an- 
tog, att det gällde att bestämma molnmassan. Denna upp- 
fattning om observatorns uppskattningsmetod, som jag 
på detta sätt funnit sannolik enligt själfva observatio- 
nerna, har jag senare funnit bestyrkt genom en anteck- 
ning från inspektionen år 1895, där det angafs att talen 
3—10 alla användts för helmulen himmel af olika täthet 
och endast de 3 graderna 0—2 för alla andra fall. På 
detta sätt blefve äfven frekvensen af helmulen himmel 
för år 1887 såsom synes 52 9/,, alltså ungefär rätt. Då 
observatorn vid inspektionen fick bättre upplysningar om 
förfaringssättet, som bör följas, har molnigheten under de 
följande åren stigit till 59 9/,, alltså med 25 °/,, men för- 
klarligt, är att de rätta värdena ej ännu kunde fullt upp- 
nås, då det själffallet är svårt att fullständigt frigöra sig 
från ett redan inrotadt uppfattningssätt. 
Troligen var det äldre observationssättet a Bogskär 
1 vissa afseenden af samma karaktär som det a Marja- 
niemi. Likaså har jag vid inspektion 4 en annan fyrsta- 
tion Heinäluoto a Ladoga funnit, att man tog stark hän- 
syn till molnens täthet och betecknade hel mulen himmel 
äfven med 9, 8 o. s. v., äfven om molntäcket bestod af 
ganska tata S-Cu- eller N-moln. 
Ocksa de tva hufvudstationerna vid Bottniska viken 
Vasa och Uleåborg gifva tydligen för låga värden, for 
decenniet 1891—1900 sålunda resp. 52 och 56 °/,. A först- 
nämnda ort ser man åter ur frekvenstalen, att särskildt 
Bidrag t. känned. af Finl. 
