91 
en följd af de uppåtstigande luftströmmarna öfver den pa 
dagen starkt uppvärmda jordytan. Detta öfverskott 1 
landregn är därför hufvudsakligen att återföra till en ök- 
ning i de åskartade regnen, hvilka ju som kändt gifva 
en betydande del af nederbördssumman för sommaren. För 
vintern kan man såsom synes hellre antaga ett ringa 
öfverskott för hafvet och för norra Östersjön har 
HAMBERG äfven i detta afseende anfört ett talande bevis 
i det han säger (l. c. s. 31). „Man far t. o. m. på fast- 
landet under februari och mars leta efter lika höga vär- 
den som de för Gotska Sandön.” 
V. Molnighet och solsken vid Englands kuster. 
Till stöd för realiteten af de funna molnighetsminima 
och solskensmaxima vid de svenska kusterna har Prof. 
HAMBERG också i förbigående hänvisat till de analoga för- 
hallandena vid Englands kuster enligt DicEsons isohel- 
karta för de brittiska öarna. 1! Denna framställning stöder 
sig på 10-åriga registreringar af solskenstiden ? och borde 
därför framställa förhållandena betydligt exaktare än om 
osäkra molnighetsuppskattningar utgjort basen. Enligt 
DICKSON är solskenstiden vid de skottska öarna och i 
NW-Irland c. 1200 timmar, tilltager därifrån åt SE och E, 
särskildt starkt öfver Irland, så att Iriska sjön har c 
11. c. och H. N. DICKSON, On sunshine. Scottish geographi- 
cal Magazine, IX 1893. 
? R. H. Scott, Ten Years Sunshine in the British Isles. 
Meteorological Office. Official N:o 98, London, 1891. 
Nat. o. Folk, H. 72, N:o 5. 
