113 
tager då fran norr at söder (se SCHOENROCK). Under vin- 
tern är olikheten i denna riktning mindre betydande, ty 
hafven i norr äro till stor del frusna och förhålla sig 
kontinentalt, men den starka molnigheten befordras nu 
inom den atlantiska cirkulationens verkningskrets närmast 
af den oceaniska luftens framträngande mot allt kallare 
trakter i nordost och däraf förorsakad riklig kondensa- 
tion. Da man aflägsnar sig från Atlanten längre öster- 
ut och vindarna blifva allt mera: anticyklonala och af 
kontinentalt ursprung, minskas vintermolnigheten och den 
kontinentala klara vinterhimmeln blir i Sibirien allt mera 
öfvervägande. (Jfr. ScHoENROcK). Den starka molnighe- 
ten vid de nordeuropeiska oceaniska kusterna är sålunda 
närmast en följd af det nordatlantiska minimet luftens 
uppåtstigande rörelse och den sydvestliga luftström- 
mens fortgående afkylning. Härtill komma verkningarna 
af hafvet såsom fuktkälla, saltstoftet såsom kondensations- 
kärnor, drifis, strömmar 0. s. v. 
Också innanhafven synes å dessa breddgrader af 
likartade skäl befordra molnigheten. På Nordsjön har 
jag funnit en molnighet om öfver 70 9/, sannolik, emedan 
sådana rent insulära stationer som Helgoland och Norder- 
ney i söder liksom de å skottska och norska öar i norr 
gifva en ärsmolnighet öfver 70 0/,, delvis och tidtals t. o. m. 
75 à 80 °/). Härifrån har jag ansett mig kunna draga 
en slinga om 70 9/, österut öfver Hamburg och Kiel ända 
till Riigen och öfver de danska öarna ända till södra 
Kattegatt, emedan de flesta orter 1 dessa trakter gifva 
c. 70 0/4. Från nordöstra sidan inkommer åter den starka 
molnigheten öfver Onega och Ladoga och synes ännu 
längs södra delen af Finska viken och åtminstone ända 
Nat. o. Folk, H. 72, N:o 5. 
