18 
och näringsrörelser». Ja det gick sa långt, att kommende- 
ringarna frantogo invanarna allt deras kreatursfoder, sa 
att djuren maste svalta ihjal. Nar det slutligen i juli 1742 
gick därhän, att man måste vara betänkt pa att fly. 
fanns endast ett skepp kvar, ty alla andra hade i mars 
blivit krönta, och alla större och mindre båtar hade bort- 
tagits. Invånarna hade sålunda inga transportmedel 
vare sig till lands eller till sjöss till sitt förfogande och voro 
tvungna att lämna sin egendom i sticket och utblottade 
fly undan fienden, vars framfart var ganska »plågsam» 
och grym ännu på denna gränsort. 
Husen och gårdarna i staden blevo därefter spolierade 
dels av löst folk, som vid sådana ödesamma händelser 
plägar betjäna sig av tillfället, dels av den egna armén. 
Den kvarlämnade egendomen blev borttagen, utan att 
invånarna fått veta, vart den tagit vägen, eller ännu 
mindre fått ersättning därför. Stadens ansenliga åkrar 
hade av arméns hästar uppbetats och ödelagts, gärdes- 
gårdarna hade förstörts och bränts. Efter svenska arméns 
avmarsch infunno sig genast strövande partier av ko- 
sacker och kalmucker, vilka ytterligare spolierade gårdarna, 
kyrkorna och stadens publika hus och slogo till döds en 
hop uselt folk, som icke kunnat rädda sig undan, utan 
stannat kvar. I staden förlades tre ryska regementen 
och tidtals en del av det ryska generalitetet. Under denna 
tid uppbrändes ytterligare en del av husen, och invånarna 
fråntogos det lilla de ännu kunde äga till övers. Dessutom 
tvungos de till ovanliga sysslor och måste utgöra ansenliga 
utlagor, om livet skulle konserveras hos dem. Vid freden 
var staden till största delen ödelagd och invånarna full- 
komligt utblottade. Då ryska hären tågade tillbaka, mar- 
Bidrag t. känned. af Finl. 
