ar 
en sådan även bestatts officerarna. De hade nu visserligen 
sluppit möten och övningar, men de måste dock ekipera 
sig och alltid vara färdiga till tjänst. Att giva indelt stat 
med 1/, förhöjning var alldeles förkastligt, och ett sådant 
förfaringssätt hade varken stöd i reglementet av 1684 och 
dess förklaringar eller i staten och indelningsverket. 
Uttrycket att räntorna njötos på vinst och förlust fick 
ej tolkas så, att det var räntetagarens risk, om han finge 
räntan eller ej. I den händelsen vore kronan ej skyldig att 
ersätta något, vilket den dock enligt gammal plägsed ' 
gjorde efter kronovärde, utan var meningen den, att för- 
höjningen ej var lika alla år. Alltså borde räntan betalas 
in natura, eller förhöjningen utgå efter varje års marke- 
gång. 
De exempel kollegierna anförde från förra kriget borde 
ej mana till efterföljd. Tvärtom vore det kollegiernas 
skyldighet att tillse, att de sökande ej behövde vänta så 
länge. Exemplen från andra regementen åter voro värde- 
lösa, ty envar hade rätt till sin lön. Den 11 o. 12 juli 
1743 hade K. M:t resolverat, att de finska regementena 
skulle ställas på värvad stat. Den 12 sept. 1743 hade 
finska deputationen! föreslagit, att detta skulle fortgå 
under frihetsåren. Genom skrivelse till krigs- och kammar- 
kollegierna samt statskontoret av den 23 aug. och 8 sept. 
1744 hade K. M:t fastställt denna till finska krigsbefälets 
avlöning gjorda författning, under förutsättning att 
räntegivarna ville antaga de förslag, som skulle göras av 
Ehrenmalm. Deputationen hoppades, att militieekono- 
1 Här avses tydligen regleringsdeputationens bet. av 18 aug. 1743. 
Se I s. 95. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
