117 
sitt mantal. Visserligen fanns det inga autenviska bevis 
for att ett dylikt förfaringssätt skulle kommit till anviind- 
ning, men det bestyrkes av att i kammarkollegiet och 
lantmäterikontoret ej torde finnas något bevis för att en 
redigare grund för skattläggningen i Österbotten varit i 
bruk, utom for hemman, som senare upptagits såsom ny- 
byggen eller för vilka ny revning och skattläggning be- 
viljats. Alla sådana nyare eller nyligen revade och skatt- 
lagda hemman voro gynnsammare ställda än de gamla. 
För att bevisa detta hänvisar han till ett gammalt brev, 
som han bifogar i avskrift. Allmogen i Österbotten hade 
väl aldrig under sådana omständigheter kunnat betala 
sina räntor, om ej överheten uppmuntrat dem att utom 
svedjande nyttja den överflödiga skogen till tjärtillverk- 
ning. Därigenom blev det möjligt för dem att få penningar 
till utlagor och till att utvidga sin åker och äng, så att den 
svarade emot mantalet. 
I ett så nyttigt syfte hade det andra huvudfelet upp- 
kommit: överflödigt och skadligt skogsbruk. I Stor- och 
Lillkyrö, Limingå, en del av Laihela, Vörå, Mustasaari 
och Malax socknar fanns föga skog, utan mest åker och 
äng, som dock mycket kunde förbättras. Några av dessa 
socknars hemman voro ånyo revade och skattlagda efter 
Nylands metod, som dock i detta län var olämplig. De 
hade dock större utsikter än de andra att av åker och äng 
få tillräckligt för att uthärda med räntan. I de övriga 
socknarna var räntan för hög, och där bedrevs ett excessivt 
skadligt skogsbruk. 
Något svedjande var på många ställen, i synnerhet i 
norra häradet, där hemmanen ägde ringa åker, oumbärligt 
och kunde, om det skedde med måtta, idkas utan skada, 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
