119 
följd av de stora utgifterna under förra kriget. Aker och 
ang forslogo ej till uppehälle, än mindre till utskylderna, 
och tillräckligt tjära måste utfästas till borgerskapet för 
att detta skulle forse bonden med penningar, salt, tobak 
och flere nôdtorfter. När sedan efter freden 1721 en friare 
tjärtillverkning kommit i gång, var bonden tvungen att 
efter 8 ars fientligt övervälde skaffa sig nästan allt. som 
horde till gardsbruket. Genom arbetet pa åker och äng 
kunde ej ersättning vinnas för vad kriget ott. Tjärbrän- 
ningen var det enda medlet att skaffa boskap, hästar och 
andra förnödenheter. Priset på tjära steg, och bondens 
iver ökades, då han genom försäljning av tjära lättare 
fick penningar eller forstrackningar av borgaren än genom 
det mödosamma arbetet på jordens uppodling eller för- 
bättring. Då sålunda de gamla åborna haft små ägor och 
hög ränta men hjälpt sig fram med tjärbränning, hade 
skogen mer och mer utötts. På många ställen hade dess- 
utom nybyggen anlagts, så att de gamla hemmanen hade 
föga tillfälle att utvidga jordbruket. Ehuru visserligen 
stora obrukade trakter funnos här och där, var minsta 
delen tjänlig till jordbruk, enär den bestod av torra sand- 
hedar eller »holster» och. stenbackar. Här och där fanns 
brukbar jord, men den låg vanligen ej i närheten av de 
gamla hemmanen. 
Tjärbränningen skadade även genom att skogen oför- 
siktigt tillgreps. Goda furor användes, som antingen voro 
eller kunde bliva timmer eller skeppsvirke. Vid trädens 
barkande ödelades ofta hela skogstrakter på en gang. 
Förut hade man varit försiktigare. Då någon hemmansåbo 
utsett åt sig en viss trakt, hade grannarna ej trängt sig dit. 
För att skona skogen togo de endast vart tredje eller 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
