121 
uthärda med den atagna räntan. De socknar, dir goda 
skogar icke funnits eller dar de blivit utödda, hade tvun- 
gits att göra nyodlingar. Dessutom hade förmedling varit 
nödig, där tillfälle eller förmåga felats att upprödja åker 
och äng. I Vörå och andra socknar hade man genom ny 
revning och skattläggning varit tvungen att tillåta ansen- 
liga förmedlingar. Detsamma förestod i andra socknar, 
som hade än mindre åkerland i proportion till mantalen, 
då skogen inom några år hunnit utödas och tillräckligt ny 
åker ej hann uppodlas. 
Över den upptagna åkerjordens skötsel i Österbotten 
kunde i allmänhet ej klagas. Dock brukade allmogen ej 
oxar utan hästar. Detta var ett stort hushållsfel, vartill 
skogsbruket dock var orsaken, ty därvid behövdes många 
hästar, medan oxar voro otjänliga. Det ansågs dessutom 
för nesa att gå ifrån något, som flertalet brukade. Ängs- 
skötseln var mindre god, och det förekom sällan att man 
uppdikade och plöjde en äng, vilket dessutom ej på alla 
ställen var möjligt. Många rödjade mossan av sina ängar 
genom att under torra somrar avbränna dem. Gräset 
växte sedan under några år ymnigare. 
Dessa hushållsfel utbredde sig, till stor olägenhet för 
städerna, i synnerhet mitt i landet, där befolkningens 
viktigaste avskeppningsvara var tjära, en tung och billig 
last, som dessutom fordrade många och stora fartyg, 
mycket båtsfolk och gav liten vinst. En mängd folk drogs 
från lantbruket, och lönerna för tjänstefolket stegrades. 
Denna tunga vara måste av bonden med stora kostnader 
under hela vintern släpas från de vidlyftiga socknarna till 
kusten. Det oaktat kunde den utom från de närmaste 
socknarna ej framskaffas till själva städerna, utan måste 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
