123 
innehavarna förmådde upparbeta sa vidsträckta odlingar, 
som svarade mot deras höga mantal. 
Om en allmän revning och skattläggning efter en lämp- 
lig metod ej kunde verkställas så snart, som nödigt vore, 
borde de, som anhöllo därom och voro villiga att ikläda 
sig kostnaderna, genast bliva betjänade utan de omgån- 
gar, som brukades i orter, där hemmanen förut varit 
ordentligt skattlagda. Dessa hemman hade aldrig haft 
mot de höga mantalen svarande ägor. När därför någon 
innehavare av krono- eller skattehemman anhöll om rev- 
ning och skattläggning, borde icke en främmande få genom 
överbud undantränga honom från hans hemman. 
Mången flitig bonde kunde därigenom gå miste om 
frukterna av ett långt arbete och en illvillig måhända an- 
tagas, som dock ej skulle gagna kronan mera, ty hemmanet 
ginge ändock under, då ägorna ej svarade mot räntan. 
Säkert torde vara, att de, som ej trycktes av för hög 
ränta, icke skulle underkasta sig kostnaden av en ny 
revning. Kronans minskning i inkomster motvägdes genom 
säkerheten att få räntan fullt ut och därav, att åker och 
äng tillbörligt sköttes och förbättrades. 
Det andra medlet till hushållningens förbättrande vore, 
att varje hemman eller åtminstone några få tillsammans, 
så snart görligt vore, skulle få sina ägor avrösade och 
bestämda skogsområden sig tilldelade. Därigenom kunde 
en stor del av socknarna lämnas till kronoallmänning. På 
dessa kunde nyttigt hygge efter tillstånd och mot skälig 
avgift till kronan ersätta en del av den brist, som uppstod 
1 En sådan skattläggning var närmast en skatteförmedling. Vid 
förmedlingar skulle hemmanet först utbjudas åt andra på de gamla 
villkoren. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
