125 
samma var även fallet med de flesta ställen kring backarna, 
där åkrarna voro belägna. Det var otroligt, huru fuktiga 
ställen och moras nära åkern bidrogo till missväxt. Vid 
åstranden belägna åkrar med omedelbart ovanför liggande 
kärr kunde aldrig i våta år hålla sig torra, isynnerhet om 
jordmånen bestod av spiklera. Dikena föllo igen vart år, 
och vattnet silade sig hela sommaren genom åkerjorden. 
Jorden blev därigenom tung att bruka och tog lätt gräs i 
trädesgärdet. Dessutom växte den sådda åkern, såvida 
den ej alldeles dränktes av vatten och var tillbörligt 
gödslad, alltför girigt och alstrade långa stånd och ax, 
som mognade sent och blevo utsatta för frost. Denna fick 
sin största styrka av omliggande sumpmarker, kärr, löv- 
skog och annan för nära belägen skog. Ur dem uppsteg 
nämligen ögonskenligen under en kulen och lugn höstnatt 
en kall ånga, som satte sig på axen, frös till is och fördär- 
vade årsväxten. Kunde slika sumpiga ställen uttorkas, 
bleve faran ej hälften så stor. Säden kunde på en torrare 
åker mogna tidigare och tålde även mera köld. Om den 
kalla dimman ej funnes, kunde ett utanpå torrt ax tåla 
dubbelt kallare luft än det våta axet. Om lövskogen av- 
rödjades, skulle även minsta väder få kraft att skaka 
axen och hålla dem torra. Allmogen var dock för enfaldig 
för att göra torrläggningar på grund blott av föreställnin- 
gar. Den måste få se exempel. Utom prästerna voro emel- 
lertid endast få ståndspersoner lanthushållare i Österbot- 
ten. Dessa åter hade dels ej råd, dels voro deras lantägor 
för osäkra. Men om de och allmogen finge understöd för 
sådana företag, vore det till båtnad för det allmänna. 
Ängar på sumpig jord finge dock icke göras heltorra, det 
skulle skada gräsväxten. Vårvattnet, som medförde göd- 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
