126 
ning, borde genom uppdämning konserveras, sa att det 
gödde gräsroten, innan det utsläpptes. De fa härdvalls- 
ängar, som funnos, voro för torra for att bara frukt, 
som lönade mödan. Kunde frön av svenska Lucern 
anskaffas, vore något därav att förvänta. Förf. emotsåg 
dock ingen annan utväg än dessa ängars gödande. Därtill 
lämnade dock de magra åkrarna icke något överskott, i 
synnerhet som gödseln mest utfördes om vintern. Mängden 
måste därvid ersätta vad som förlorades genom köld och 
vårvatten, innan vårsädet kunde ske. Om man idkade 
åkerbruk med oxar, kunde denna brist delvis ersättas, 
så att något bleve över för de torra ängarna. Oxar kunde 
dessutom ätas såsom gamla, de kostade mindre och gåvo 
tjänligare gödsel, de fodrades med hälften eller mindre 
hö, så att flere sådana oxar och mjölkkor kunde födas. 
Det enda medlet att genomdriva något sådant vore en 
bestämmelse, att de, som hölle oxar, skulle skonas från 
hållskjuts, och de envisa skulle tvingas att skjutsa för var 
häst de höllo ända tills bruket av oxar bleve allmänt. 
På en del hemman kunde gödsel utföras med låga kärror 
före såningstiden, såsom några börjat göra. Då gagnade 
säkert ett lass lika mycket som två om vintern utkorda, 
och något kunde bliva över för de magra ängarna. Dock 
vore detta ej möjligt överallt på grund av de kringströdda 
och avlägsna åkrarna med deras många diken samt på 
grund av den steniga och ojämna marken. 
För att styrka sitt påstående om tillgången vid 
skattläggningen i Österbotten bifogade Pazelius en av- 
skrift av ett brev från Jon Axelsson av den 27 aug. 
1631, där denne säger, att då allmogen i Pyhäjoki socken 
besvärat sig över att en del av bönderna var för högt 
Bidrag t. känned. af Finl. 
