128 
2:0 Det inskränkta antalet folk en hemmansbrukare 
finge nyttja enligt tjänstehjonsstadgan. Det tillåtna anta- 
let förslog ej att bruka den upptagna jorden och ännu 
mindre att upptaga ny, som dock i mängd och godhet på 
många ställen översteg den redan upptagna. Bestämmel- 
serna 1 denna stadga voro ett hinder för lantbruket och 
ett medel att minska antalet nyttigt folk, men uppfyllde 
landet med lättingar, tjuvar och skälmar. Sa snart en 
bonde fått mera barn än han på hemmanet kunde försvara, 
höll han en sådan överloppsson till studier, oberoende av 
om han var skicklig därtill eller ej, och trodde sig hava 
förvärvat himmelriket, om hans son hann bliva präst. 
Hade fadern ej förmögenhet, satte han honom i tjänst i 
städerna hos ståndspersoner eller borgerskapet av fruktan 
för att gossen eljes bleve tagen till soldat eller kronobåts- 
man eller ock tagen till tjänst hos sådant herrskap, som ej 
kunde få tjänstefolk annat än genom s. k. tjänliga medel. 
Därav hände, att riket hade mera tärande än närande 
lemmar. Många blevo skamfläckar i det lärda ståndet, 
dit de begivit sig utan naturlig böjelse. De som begivit sig 
till städerna, vinnlade sig ej om hantverk och handaslöjder, 
utan blevo sjömän eller drängar hos ståndspersoner och 
borgerskap. Av det myckna sjöfolket hade man föga nytta, 
ty större delen betjänade utrikesmakter eller främmande 
undersåtar, då de utomlands funno större förmåner än 
hemma. Riket utblottades sålunda mer och mer på folk. 
De åter, som kommo i tjänst hos herrskap, fingo ej lara sig 
annat än köra eller stå bak på en vagn, kamma en peruk, 
krusa hår, putsa ett par skor, passa upp vid ett bord, 
sova så länge herrskapet sovde m. m. Det var omöjligt 
för dem att förtjäna sitt uppehälle, när de ej mera orkade 
Bidrag t. känned. af Finl. 
