130 
sälja at andra, medan de som idkat allehanda binäringar 
jämte jordbruket slutligen nödgats gripa till tiggarstaven. 
5:0. Samfälligheten i skog och mark samt tegskiftet 
i åker och äng voro ytterligare till hinders. Den flitige 
hade olägenhet av att hava en lat i samma skifte. Saken 
var så uppenbar, att författaren ej ansåg nödigt att be- 
handla den vidlyftigare. 
6.0. En olägenhet bestod även däruti, att under goda 
år spannmålen dels förslösades genom att brännas till 
brännvin, dels för hastigt utfördes ur Finland. Så snart 
därför ett missväxtår inträffade, och i Österbotten bru- 
kade flere sådana följas åt, måste bristen ersättas med 
utländsk säd. Denna, som vuxit i varmare klimat, kom 
senare upp och mognade senare än den inhemska och var 
sålunda mera utsatt för de under somliga år ganska tidigt 
infallande frosterna. Dessutom avtog den småningom i 
storlek och styrka. Finland kunde äga tillräckligt förråd 
av spannmål både till utsäde och föda, om brännvinsbrän- 
ningen skäligen inskränktes. Bäst vore, om tillverkningen 
bleve kronans egen sak, såsom i andra mäktiga riken 
plägade vara fallet. Då kunde bränningen alltid lämpas 
efter tillgången på spannmål inom riket eller inom vart och 
ett hövdingedöme och brännvinet hållas vid ett måttligt 
pris. Vidare borde förrådshus upprättas i landet och all 
spannmålsutförsel från Finland förbjudas, till dess den i 
Åbo allmänt såldes för 9 och i Vasa för 8 d. kmt tunnan. 
Kronan kunde då upphandla densamma och under svå- 
rare år med god avance, men till skäligt pris sälja den till 
de behövande. Om detta ej kunde åstadkommas, borde 
allmogen tillhållas att i goda år upplägga ett visst antal 
kappar av all slags säd i samfält därtill byggda bodar. 
Bidrag t. känned. af Finl. 
