. 180 
sin åker och äng såsom han bist gitte, vore det nödigt, 
särskilt i Skane och andra slättbygder, överhuvudtaget 
i trakter dar flere byar hade sina åkrar och ängar inom 
samma hägnad, att byarnas områden atskildes genom 
hägnader. Byamännen borde dessutom hava rätt att 
simjas om att »ändra deras tegskiften uti storskiften», 
sa att varje hemman finge sina ägor pa ett ställe »i sa 
måtto, at när en enda granne sådant astundade och därom 
en ansökning gjorde, borde det honom tillåtas, hwad de 
andre wille eller ej — dock så at hwar och en får ersätning 
i widd för thet, som brister i godhet». I förslaget betonades 
vidare, att av ålder ej funnits större hinder för lantbru- 
ket än tegskiftet och att det förorsakade tidsspillan och 
beroende av grannarna. Hela detta stycke blev emeller- 
tid uteslutet, och tegskiftet nämndes endast såsom orsak 
till, att kärren så sällan upptogos, ty skiftena blevo där 
alltför obekväma. Envar borde därför vid sådana torr- 
läggningar få hela sin andel på ett ställe, så att vidden 
finge ersätta godheten. Utskottets förslag hade tydligen 
förefallit deputationen alltför radikalt och djärvt. Detför- 
verkligades likväl ett decennium senare. 
En följande paragraf ägnades folkbristen. Där nämn- 
des, att hållskjutsen och de ovissa skattläggningsmeto- 
derna utgjorde ett hinder för jordbruket. I Österbotten 
voro skattläggningsmetoderna särskilt hinderliga. Den 
år 1741 utarbetade metoden borde därför införas på 
prov till nästa riksdag, så att vart hemman ju förr dess 
hellre finge sina ägor avrösade och skogsmark sig tilldelt. 
Därigenom kunde en stor del av socknarna tagas till krono- 
och sockenallmänningar. Sålunda kunde man hämma 
skogsskövling och främja odlingen, enär envar vore mån 
Bidrag t. känned. af Finl. 
