190 
höllo, att svedjandet i Finland var oundgängligt och oskad- 
ligt, emedan hemmanens utmarker till följd av den ringa 
matjorden ej pa annat sätt kunde rödjas till åker eller 
ang. Pa svedjelanden kunde buskarna efter nagra ar ater 
borthuggas och brännas samt landet ater besas. Om för- 
budet utfärdades, skulle en stor del av landets invånare 
förgås av hunger.! I anledning av att frågan sålunda 
vackts, inkommo Jobst Martensson Baars och Carl Jo- 
hansson Barck med sitt tidigare nämnda memorial. 2 
Deras anhållan att utan särskilt tillstånd fa svedja och 
fälla i närheten av åkern befintlig skog gillades och 
intogs 1 deputationens betänkande. 
Ett av Forstéen inlämnat memorial,? som i främsta rum- 
met berörde bondeseglationen, tyckes givit deputationen 
anledning att i sitt betänkande intaga ett uttalande om 
önskvärdheten av att inskränka vedhygget 1 skärgården för 
att förekomma skogens utödande. Bönderna Carl Johans- 
son och Jobst Mårtensson sökte nog i ett annat memorial 4 
framhålla, att detta vedhygge icke skadade skogen, 
men utan att kunna inverka på deputationen, där någon 
diskussion rörande denna sak ej tyckes förekommit. 
Likaså föranledde sannolikt samma memorial av For- 
stéen deputationen att framhålla det lagstridiga och 
olämpliga i att utländska fiskare av allmogen erhöllo rätt 
att idka fiske i dess fiskevatten. Även detta intogs 
utan diskussion i betänkandet. 
Då frågan om tjärbränningen var före, inlämnade 
1 F. D. prot. 8 jan. 1741. 
? Se II s. 133. 
& ED. Handl nord. . Se IT 8.2266. 
* F, D. handl. n:o 16. Se II s. 266. 
Bidrag t. känned. af Finl. 
