213 
de med nybyggarna kunde äsämjas. Det övriga skulle 
»til sa lindrig del» läggas pa de platser, som genom mätning 
utsetts till nya hemman, att samtliga socknemän, som hade 
del uti denna summa i proportion till sina hemmans 
storlek, icke hade någon besvärlig känning, men hade den 
förmånen att efter frihetsårens slut »en emot des Hemmans 
opodlade ägor jämkad del af Sockne-räntan» flyttades på 
nybyggaren till de gamla hemmanens »lindring.» 
Vore flera villiga att uppodla slika lägenheter, borde 
de gamla hemmansåbornas barn hava företräde. Under 
de tre första åren skulle nybyggaren icke behöva betala 
det ringaste av sockneräntan, extraordinarie utskylderna 
eller prästetionden, men om han inom utgången av nämnda 
tid icke upptagit nödig åker och äng samt byggt hus åt 
sig, borde han, tills sådant fullgjorts och prövats av ko- 
nungens befallningshavande, »betala den på Nybygget wid 
föreningen proportionerade räntan, som Soknen annars beta- 
lar,» vilket torde uppmuntra dem att uppodla sin lägenhet. 
Så snart han visat sig hava verkställt nyssnämnda arbete, 
borde han utan lösen undfå skattebrev à jorden, jämte 50 
ars frihet såväl för ständiga räntan som för mantalspengar, 
riksdagsbevillningar, krono- och prästetionde. Dock skulle 
det stå den gamla åbon och nybyggaren fritt att godvilligt 
överenskomma om, att den senare skulle taga någon del i 
hemmanets ränta. 
Deputationen trodde, att detta förslag till en början 
skulle väcka förvåning, men erfarenheten från Dalarna 
hade visat dess nytta »så til Cronans båtnad, som Allmo- 
gens lisa.» Även i utlandet, »såsom först i Hannower och 
sedan i Preussen», hade en nästan dylik inrättning med 
framgång prövats. Ordinarie räntan från socknen ökades 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
