216 
upprepa alla de fel, som begingos vid akerbruket och 
ängsskötseln och att föreslå, huru de borde ändras efter 
varje orts beskaffenhet. »Men deribland skattar Deputa- 
tion ganska angelägit, at i Byelag de många små skiften, 
så i åker som Äng, warda sammanslagne för hwar åbo 
särskildt uti et stycke, på det hwar och en kunde nyttja 
des del efter bästa förstånd och kunnist sino; och följakte- 
ligen, at när ägarne eller åboerne af större delen i Byen 
åstunda en sådan delning, den måtte werkställas, oaktadt 
de öfrigas klander och gensago, af Landtmätare.» 
Den fördärvliga osed, som rådde på en del orter i 
Finland, att lämna åkrar och ängar ostängda på ena sidan 
om byn, borde på allt sätt beivras. Den därstädes belägna 
trädesåkern led visserligen icke särdeles, men ängen för- 
trampades av boskapen och blev onyttig till bärgning, 
varigenom mycket hö gick till spillo och framkallade 
foderbrist. Stor skada förorsakades även av, att bön- 
derna läto åkrar och ängar bliva övervuxna av vide 
och småskog. På åkrarna svedjades skogen visserligen 
alltid efter några år bort, men därvid förbrändes och 
fördärvades matjorden för framtiden. Ängarna åter 
förvandlades efter hand till en »ofruktsam mossbotn,» 
genom att videbuskarna fingo stå kvar, fälla löv, orsaka 
skugga och »förwara wätskan, den en fri luft ej får rätte- 
ligen genomtränga.» 
Ansenlig skada tillskyndade även det s.k. kyttandet, 
varigenom jorden kunde så förbrännas, att den på 40 
till 80 år icke bar någon säd. För mossar och sidlänta 
marker var förfaringssättet likväl lämpligt, ty de kunde 
ej på annat sätt torkas och göras fruktbara. Icke ringa 
led ock årsväxten av, att på rågåkrarna inga riktiga »wat- 
Bidrag t. känned. af Finl. 
