219 
även bevisades av »den märkeligen tiltagande dyrhet pa 
timber och wed i Städerne, innom en tid af knapt 20 År,» 
fann den sig föranlåten att framställa följande förslag: 
I:o. Enär genom svedjandet skogarna mest ödelades, 
dels med berått mod, dels genom oförsiktighet, och åbon 
lockades att försumma bolåkern, så borde noga hand- 
havas, vad allmänna lagen och andra stadgar »i dy mal 
bjuda.» Svedjandet borde sålunda endast sparsamt till- 
städjas särskilt sådana hemmansbrukare, som ej skatt- 
lagts för skogarnas nyttjande. Efter undersökning om, 
var och huru mycket svedjande kunde tillåtas, borde 
utsyning »til Allmogens lindring i beswär och kostnad» 
ske för sex år åt gången, dock så att i syningssedeln an- 
gavs, vilken del årligen finge svedjas. Då allmogen be- 
klagat sig över, att den beretts varjehanda hinder och 
kostnader då den anhållit om tillstånd att nyttja sko- 
garna, borde ämbetsmännen på det strängaste tillhållas 
att både skyndsamt och utan den ringaste betalning 
utskriva ovannämnda utsyningsbevis och tillstånd. Vid 
svedjandet borde även noga tillses, att alla till skeppsvirke, 
timmer, gärdsle eller tjärved dugliga träd måtte bortta- 
gas eller förvaras. Å ställen, som ej dögo till åker eller 
äng, borde några mogna furor eller granar lämnas kvar 
för att befordra återväxten. Där jordmånen var lämplig, 
borde landshövdingarna tillhålla åbon att upptaga nå- 
gon del av svedjelandet till åker, äng eller beteshage, 
»wid straff tilgjörande, at låta hwad instängdt blifwit, 
sedermera skoglöpa.» Utan särskilt tillstånd kunde lik- 
väl hemmansbrukare få tillstånd att avrödja icke endast 
den inom hank och stör uppväxande småskogen, »utan 
ock til mulbetets uprensning och skuggans förekommande, 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
