220 
manna lagen borde for rätta borgerliga näringar anses 
köpmannahandel, industri, hantverk och sjöfart. Ma- 
gistraterna borde därför strängeligen förbjudas att an- 
taga andra till borgare än dem, som lärt sig något av dessa 
fyra näringsfång, utom formän, fiskare och andra gärnings- 
män, vilkas antal magistraten ägde att fastställa efter nöd- 
vändigheten. Då det knappast var möjligt att förmå för- 
mögna borgare från andra städer att flytta till Finland 
och kronan även hade föga gagn av en sådan omflytt- 
ning, borde ministrarna på främmande orter få order att 
uppmuntra sådant folk att begiva sig från krigsbullret 
där ute eller undan religionsförföljelserna till Finland. 
Sådana köpmän, kapitalister och hantverkare, även av 
den reformerta läran, borde sökas upp och dragas hit 
under försäkran om frihet så i andlig som i lekamlig måtto. 
Vidare fann deputationen det nödigt, att flerstädes 
lin- och buldansväverier samt repslagerier anlades i an- 
seende till det i landet befintliga ymniga förrådet av lin 
och hampa. Därigenom skulle även lantmannens håg att 
ytterligare utvidga sina planteringar ökas. 
Även till anläggande av oljeslagier, såpsjuderier, 
pappers- och glasbruk såväl på landet som i städerna 
fanns anledning, då råmaterialet mestadels fanns å de 
orter, där spannmål och viktualier kunde erhållas till 
billigt pris, såsom i Karelen, Österbotten, Björneborgs län 
och Tavastland. Deputationen sade sig ock förmoda, att 
handeln skulle bliva livligare och dessa inrättningar be- 
gynna blomstra, »om en skjälig moderation gjordes uti 
den altför höga och ifrån förra tiders wanlighet ansenligen 
stegrade Tull-Taxan, hwilken icke allenast trycker både 
Borgaren och Bonden, utan ock bringar den senare särdeles 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
