201 
det aldrig bestridas, att städerna i Osterbotten hade 70, 
80, 90 ja 130 mil till Stockholm, att de hade en svar sjö 
att fara över och att de sålunda måste betjäna sig av 
nästan lika sa kostsamma fartyg som stapelstäderna 
brukade till utrikes sjöfart för att överföra landets avel 
till Stockholm och därifrån avhämta in- och utrikesvaror. 
Till följd härav förtjänade både lantmannen och borger- 
skapet mindre på egna tillverkningar och fingo betala 
mera för utrikesvaror, än om de hade en stapelstad inom 
länet. Alltså var Stockholm ej lämplig till stapelstad för 
Österbotten. Ingen stapelstad, huru väl den än vore 
situerad, kunde gagna hela riket. 
3:0. För att bevisa, att icke varje ort med hänsyn 
till dess läge och omkringliggande distrikts behov borde 
äga stapelrätt, påstår kollegiet det vara en orygglig grund- 
sats, att stapelstädernas antal bör vara reglerat i propor- 
tion till hela rikets storlek och sammanslagna produkter. 
För att antalet städer i ett rike skall kunna fastställas 
för all tid i förhållande till produkterna, så borde hushåll- 
ningen vara bragt till en sådan fullkomlighet, att utskepp- 
ningsvarorna ej på något sätt stode att föröka. Nu kunde 
emellertid en sådan tillökning på varor till utlandet lik- 
väl ske genom införande av råämnen och äterutförande av 
dem sedan de bearbetats, och vore fördelen för ett rike 
härvid lika stor om ej större än vid bearbetning av dess 
egna rudimaterier. Kollegiet påstod sålunda utan bevis, 
att endast Sveriges egna produkter kunde åstadkomma 
den handelsvinst, som togs från utlänningarna. Härav 
följde klarligen, att antalet stapelstäder aldrig kunde be- 
stämmas generellt, utan borde lämpas efter vart rikes be- 
hov. Kollegiet kunde ej neka, att åtminstone hälften 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
