272 
om ej två tredjedelar av Sverige och dess biländer och i 
synnerhet Osterbotten voro obebodda och ouppodlade, 
att äkerbruket, boskaps- och färskötseln, manufakturer 
och handslöjder stodo pa sa lag ständpunkt, att avkast- 
ningen därav ej förslog till uppehälle och kläder för en 
folkmängd, som efter säkra uträkningar ej översteg 3 mil- 
joner. Fördenskull mäste arligen ej allenast 5 till 800 000 
tunnor spannmål införas fran utlandet, utan ock allehanda 
viktualier samt siden-, linne- och ylletyger, rått silke och 
ull, lin och hampa m. m., som allt kostade riket otaliga 
penningar. 
Oaktat många förträffliga och nyttiga åtgärder vid- 
tagits för befrämjande av fabriker och handaslöjder, så 
lågo de dock ännu i sin linda. De egna tillverkningarna 
och produkterna förslogo ännu på långt när icke till att 
avbetala de varor, som utifrån inhämtades och vilka dels 
voro oumbärliga, dels genom missbruk och en fördärvad 
smak blivit nödiga. Skillnaden i värdet mellan våra 
egna utgående och de utifrån inkommande varorna måste 
nödvändigt ersättas med landets redbara mynt. Riket 
blev därigenom år från år fattigare, och detta var orsaken 
till den allmänna penningbristen i Sverige. Allt detta 
kunde kollegiet aldrig med skäl neka och bestrida. Härav 
följde, att en rätt hushållning icke, såsom kollegiet beha-. 
gade påstå, fordrade att de inhemska produkternas mängd 
beräknades i förhållande till stapelstädernas antal, utan 
att man noga övervägde, uppfann och föreslog medel 
till rikets upphjälpande. Man borde därför undersöka, 
huru Sverige skulle 1:o kunna få bröd och kläder för sina 
invånare, utan att behöva anlita utlänningen, så att rikets 
produkter kunde förslå till avbetalande av de utländska 
Bidrag t. känned. af Finl. 
