275 
fran Stockholm. Det övriga kunde ej föras annat än till 
denna stad. Dessutom tillstod kollegiet, att i synnerhet 
koppar- och silverbergslagerna ansenligen avtagit. Därav 
följde, att de ej behövde så mycket utländska varor som 
förr och att Stockholm med mindre handelsrörelse nu borde 
kunna balansera mot dem. Det vore även långt skäligare, 
att Stockholm miste något av sitt överflöd än att Öster- 
botten skulle till evig tid ligga i armod och elände. Ingen 
kunde med skäl säga, att Österbotten och Savolaks voro 
skapade för Stockholms skull, ej heller att deras invånare 
härstammade fran en oädlare stam an andra Sveriges 
rikes invanare. Nar Gud och naturen givit dem medel 
i händerna att själva forskaffa sig deras behov direkt fran 
utlandet, varfor skulle de da tvingas att anlita andra. 
Stockholms handlande hade medel att öka sin export till 
tusen gånger större värde än de varor, som kunde utskep- 
pas från Österbotten. Hela järnvågen låg ju full med 
järn. Om Stockholmsborna tänkte på dess upparbetande 
och förädlande, huru skulle ej deras effekter förökas 
och vad nytta skulle ej riket hava därav. Men så länge 
de fingo rikta sig med österbottningarnas svett och blod, 
läto de väl bli att någonsin tänka därpå. 
Beträffande frågan, om de österbottniska städernas 
eller publici därav beroende allmänna nytta främst skulle 
beaktas, anförde kollegiet, att om ock de österbottniska stä- 
derna vunne fördel av denna handel, borde man även be- 
tänka den oundvikliga skada, som skulle uppstå genom allt 
kladdande, då inrikes varor spriddes genom alltför många 
kanaler. Detta påstående vilade likväl på en falsk grund. 
Ingen kunde väl neka, att brist på en vara var den rätta 
orsaken till dess höga pris och ingenting annat än Over- 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
