279 
kollegiet iendera punkten farit vilse och vad orsaken därtill 
månde vara. Ett villkor för att en tillräcklig mängd föda 
och kläder för Sveriges invånare kunde ernås inom riket 
var, att landet skulle uppodlas, åkerbruket och boskaps- 
skötseln förbättras och manufakturer och handaslöjder 
befrämjas. Detta kunde i Österbotten ske genom inrät- 
tande av 1 eller 2 stapelstäder. Författaren nekade ej till. 
att flere medel kunde givas, men de bleve dock utan 
kraft och verkan, så länge i Österbotten ej fanns någon 
stapelstad. 
Det var ovedersägligt, att gott pris på lantmannens 
varor var bäst ägnat att giva honom håg och lust att på 
allt upptänkligt sätt förbättra sitt jordbruk och sin avel. 
Endast folkrika städer kunde betala lantmannens varor 
högt och fabriker och handaslöjder befolkade städerna. 
Men huru skulle manufakturer kunna anläggas i någon 
del av Österbotten, så länge man inte finge hämta de där- 
till nödiga materialen och verktygen ur första hand? Och 
huru skulle någon därstädes kunna giva lantmannen högre 
pris på hans varor, om han ej finge sälja dem i sista hand 
eller exportera dem utomlands. Sålunda fôrefanns ett 
oupplösligt sammanhang mellan inrättande av manu- 
fakturer och ett lands uppodlande, och detta senare 
kunde icke ske utan en blomstrande industri. Enär endast 
stapelstäder kunde giva och uppehålla manufakturer och 
bibehålla lantbruket vid liv och rörelse, så följde därav 
klarligen, att manufakturer aldrig med någon fördel 
kunde anläggas i Österbotten eller åkerbruket där för- 
bättras och de vidsträckta ödemarkerna uppodlas, om 
ej en stapelstad inrättades i länet. Men vidare följde 
därav, att en stapelstad i Österbotten vore nyttig och 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
