280 
nödvändig till att upphjälpa även riket ur dess torftiga 
tillstånd. 
Denna nytta bleve ännu större genom att handeln på 
Savolaks drogs från ryska gränsen till stapelstaden i Öster- 
botten. Savolaks var nämligen närmast Österbotten, men 
långt från Åbo län och hade därför mest idkat handel 
med befolkningen på andra sidan gränsen. Om nu på 
gränsen mellan Österbotten och Savolaks, där savolaks- 
vattnen kommo de österbottniska älvarna närmast, köpin- 
gar kunde inrättas, till vilka savolaksbönderna med båtar 
kunde föra sina varor, så skulle ej blott deras spannmål 
och viktualier lättare kunna komma till sjöstäderna, utan 
även bönderna med kortare resor få vad de behövde från 
samma köpingar. 
Allt detta var dock av mindre betydelse i jämförelse 
med den nytta folket kunde hava av sina skogar, som 
stodo obrukbara, så länge i Österbotten ej fanns någon 
stapelstad. Sa snart en dylik inrättats, skulle bönderna 
börja tillverka tjära, hugga mastträn och skeppsvirke och 
föryttra allt detta till köpingarna, som i sin tur skulle 
sälja dem till stapel- och sjöstäderna. Dessa kunde sedan 
bygga och sälja skepp eller ock låta dem gå utomlands i 
fraktfart och sålunda skaffa en »otrolig penning i Savo- 
böndernas händer.» Något sådant kunde aldrig åstad-- 
kommas genom andra städer, enär savolaksvattnen ej 
kunde göras lika segelbara till någon annan trakt. 
E. J. Humble påpekar i ett memorial!, hurusom de- 
putationen i sitt generella betänkande? till ständerna låtit 
inflyta, att skogarna ej skulle så mycket ödas, om bräder, 
VE D. handl. n:o 66. Dat. Sthm 27 apr. Inl. o. uppl. 29 apr. 1747. 
? Se I] s 221. 
Bidrag t. känned. af Finl. 
