288 
nämnt, att honom förunnats att närvara vid deputatio- 
nens sammanträden, framhåller han, att envar innan han 
använde särdeles arbete och kostnad på en egendom, 
gärna vore så försiktig, att han icke blott försäkrade sig 
om, vad honom rätteligen tillhörde, utan även övervägde, 
huru han i trygghet kunde njuta av sin möda och utlägg- 
ning. Om det förra voro väl de finska inbyggarna någor- 
lunda förvissade genom fredsslutet och gränsens uppgående. 
Men det senare, eller säkerheten för framtiden, kunde de 
icke utan bekymmer tänka på. Erfarenhet från forna tider, 
gränsens nuvarande beskaffenhet och grannens sinnelag 
och förfarande gjorde, att man bävade vid tanken på det 
tillkommande. 
Man kunde sålunda ej undra över, att många av landets 
invånare icke vinnlade sig om att uppodla och förbättra 
sina egendomar till egen fördel och till det allmännas 
nytta, ehuru de under andra omständigheter otvivelaktigt 
av egen drift och med nöje hade gjort det. Skulle de upp- 
muntras därtill, så måste det ske genom att överheten 
föranstaltade om »atminstone någorlunda säkerhet och 
beskydd wid en timande krigsrôrelse». Huruvida detta bast 
kunde ske genom den sist avträdda delens inlösen, såsom 
man fordom varit nödsakad att göra med Kalmar och 
Elfsborg, eller genom anläggandet av nya fästningar och 
skansar vid gränsen, sådan den nu vore, »äro saker, om 
h:kas möjelighet af stats och förswars kundskapen måste 
dömas, hwarom jag, som endast haft lägenhet att litet 
idka Lagfarenheten, icke förstår att tala». 
En gräns, som vore 60 å 70 mil lång och icke betäcktes 
av någon »naturlig belägenhet», syntes svårligen kunna 
så försvaras med några fästningsverk, att icke en fiende, 
Bidrag t. känned. af Finl. 
